Josefin

=Paradiset =

En liten flicka sprang på bondgården på väg in till hästarna. Hennes röda kläning och bruna hår blåste i vinden när hon sprang på sina små slitna träskor. Hon hörde hästarna gnägga redan innan hon slog upp stalldörrarna och sprang fram till hennes älskade Piffan som stod och drack stora klunkar ur hinken med vatten. Hon gick snabbt fram till hästen och stoppade in sitt kalla ansikte i den varma pälsen. Hon smekte den vita hästens hals. - God natt gumman,sa hon med sin lenaste röst. Hon gick ut ur spiltan och kollade så att alla hästarna måde bra precis som hennes far hade sagt till henne. - Margret. - Jag kommer far. Hon öppnade stalldörren och gick ut det hade redan börjat mörkna. Hon skyndade sig in i huset stängde dörren och sprang till vardags rummet där hennes far satt och väntade på henne. Han hade tänt en brasa och hennes mor hade bakat bröd som hon hade dukat upp på matsals bordet i rummet intill. Det luktade underbart från det goda brödet. Dom gick ut och satte sig vid matsals bordet och bad bordsbönen. Sedan tog dom för sig av maten. - Margret din far och jag ska in till stan imorgon vi undrar om du vill följa med, sa Kristin Margrets mor. - Men jag har ju bara varit i stan en gång innan, när jag var 4-år. - Vi vet men vi tänkte att du skulle få se hur det ser ut, sa Margets far Olaf. - Ååå, tack snälla far och mor. Margret åt snabbt upp sin mat och gick och satte sig på trä golvet framför brasan. Hon var överlycklig, tänk att få åka in till stan och se hur det ser ut där. Hon hoppades på att få en ny kläning eller kanske ett par skor. Men mest av allt ville hon ha en sadel till piffan som är hennes egen häst alldeles egen. Men i och med att Piffan bara är ett 3 år måste hon vänta i ett år med att rida henne. Hon hade haft riktig tur för hennes far två arbetshästar hade fått ett föl som fick heta Fia. Fia var ett alldeles specielt litet gulligt föl som var brun och vit en blandning mellan Rita Fias mamma som är brun och Brune fias pappa som är vit. Margret hade tjatat på sin far och mor att hon skulle få Fia som sin egen häst men hennes far sa bestämt nej för han behövde Fia på gården när hon blev stor. Men Margret hade tur för året efter fick dom ett föl till som fick heta Piffan. Piffan var en vacker vit häst, som Margret älskade så mycket och som hon till sin överaskning fick i 12- års present samma år. Varje dag tog hon ut Piffan att beta en liten stund på en gräss plätt. Hon ville alltid att Piffan skulle må bra, i våt och torrt som hon sa till sin mor och far.Och när hon fick börja rida henne då minsann skulle dom rida ut långa turer. Men som sagt det är ett helt år kvar. Margret gick upp på sitt rum och tog på sig sitt ljus rosa nattlinne och la sig i sin säng och tänkte på hur bra hon har det tack vare att hennes far är en rik bonde. Tänk om han hade varit fattig. Då skulle dom inte ha hästar eller så många kor som nu och antagligen inga grisar heller. Margret fick en tår på kinden när hon tänkte på att inte få ha sina älskade djur. Hon såg på den gröna väggen och tänkte på en underbar sommar äng istället och somnade direkt. =Kapitel 2= Margret vaknade med ett leende på läpparna idag skulle dom till staden. Hon tog på sig sin gröna klänning och sprang ner till matsalen där hennes föräldrar satt och väntade på henne. - God morgon far, God morgon mor. - God morgon Margret. - Ska vi åka nu?, sa Margret hoppfullt. - Ta det lugnt gumman du måste äta först, sa Kristin. - Okej mor.

Hennes far satte på Brune selen till vagnen medan Margret och hennes mor hoppade upp i vagnen. Och sen bar det iväg. Äntligen skulle hon få se staden. Det tog ungefär fyra timmar att åka till staden. Dom åkte igenom portarna och in i staden. Margret kollade upp på husvägarna. Det hängde ner små flaggor från vissa av husen vilket Marget tyckte var mycket konstigt. Och överallt sprang det runt barn och lekte samt vuxna som arbetade eller handlade. Dom åkte förbi en smedja där Olaf stannade och köpte spik som han kunde använda ifall något skulle gå sönder på gården där hemma. Sedan åkte dom vidare i staden det började lukta väldigt illa från skräp och djur bajs. Margret fick syn på en skräddaraffär där det stod jätte fina klänningar. Margret och hennes mor Kristin gick fram till skräddaren. - Hur mycket kostar klänningarna?, undrade Kristin. - 5 riksdaler för den vita, 4 riksdaler för den gröna och 6 riksdaler för den röda, svarade skräddaren. - Snälla mor kan jag inte få den gröna klänningen den är så fin, sa Margret försiktigt. - Okej då det får du Margret, vi köper den gröna klänningen, sa Kristin. Skräddaren gav klänningen till Margrets mor. - Varsågod, sa skräddaren. - Tack snälla mor för klänningen, sa Margret och var glad som en sol stråle. Margret skuttade upp på vagnen igen medan hennes mor gick sakta och prydligt upp på vagnen. Dom stannade och köpte fisk innan dom åkte tillbaka igen. Tiden gick fort när man har roligt tyckte Margret när dom var på väg hem igen. Plötsligt stannade Brune. Det var något fel det visste Margret Brune stannade aldrig utan att Olaf sa till honom. Margret gick av efter sin far och kollade vad som hade hänt med Brune. Hon behövde inte fråga hennes far hon visste själv Brune var halt.

=Kapitel 3= Vi fick gå hela vägen hem, så istället för att det skulle ta fyra timmar hem tog det sju timmar. Men nu måste vi först och främst ta hand om brune. Margrets far ville att hon skulle följa med och ta hand om Brune samt se hur man gjorde. För Olaf hade varit med förr när hästar hade blivit halta så han visste hur man gjorde. Dom gick till stallet och Margret satte sig i spilltan till Brune som såg ut att ha väldigt ont i benet medan hennes far hemtade en låda med skötsel saker i. För Margret var det första gången hon var med och hjälpte till. Olaf tog upp en mystisk sak som Margret aldrig hade sett förut. - Far, vad är det där för något, undrade Margret. - Det är en tång som man kan dra ut spikar med ur hoven, savarade Olaf. - Har hästar spikar i hoven? - Nej men om dom av en händelse trampar på spiken så kan man dra ut den. - Okej då vet jag. Dom pysslade om Brune innan dom gick och la sig för att sova. Det hadde varit en lång dag.

Margret vaknade av att en blixt lyste upp hennes rum. Hon gick upp ur sängen tog på sig sina träskor och gick till fönstret. Det var kolsvart utanför och regnet smattrade på rutan. Hon hörde ett skrik. Det lät som ett barn eller ett djur Margret visste inte riktigt men hon var ju tvungen att kolla. Hon sprang ner för trappan och ut genom dörren. Hon blev genom blöt, renget forsade ner längs ryggen. Hon torkade sig på pannan, och fortsatte springa. Äntligen var hon framme vid ladugården. Hon öppnade dörren och gick in på golvet i andra änden av stallet satt någon eller några Margret började långsamt gå framåt. Fia gnäggade och slängde med sin brun vita svan när hon gick förbi. - Hallå, sa Margret försiktigt. - Hej, sa någon där framme. Mor Margret hörde det på rösten, hon var säker det var hennes mor. Kristin satt utanför Solskens spilta. Solsken var en av deras ko. Hon hete så för att hon var född på en riktigt solig dag. Men i alla fall vad gjorde hon där? Hon gick fram till sin mor och såg att hon hade något i sin famn. Det var en kalv. Solsken hade äntligen fölat! - Är det en flicka eller pojke?, undrade Margret. - Det är en vacker liten pojke, svarade Kristin. En pojke Margret visste precis vad han skulle heta. - Då tycker jag han ska heta Åskan, sa Margret. - Det var ett passande namn, eller vad tycker du Olaf?, skrattade Kristin. - Det passar bra ihop Solsken och Åskan, sa Olaf. Kalven spratt till i Kristins famn. - Så ja Åskan ta det lungt, sa Margret lungnande till Åskan. - Får jag hålla, undrade Margret och satte sig på marken. - Ja håll honom försiktigt bara, sa Kristin och räckte henne Åskan. Margret satt tyst och stilla och gungade Åskan i famnen, hans andetag blev tyngre och tyngre. Åskans ögonlock blev tunga och fall ner över ögonen. Åskan hade somnat i hennes famn! Margret fortsatte att gunga Åskan sakta fram och tillbaka för att inte väcka honom. Hon satt så en lång stund innan till slut la ner honom i spiltan bredvid Solskens huvud. Det hade slutat åska och ösregna men det var fortfarande lite duggregn när dom gick tillbaka till huset. Margret gick upp till sitt rum och la sig i sin säng för att somna om. Det var svårt att somna på grund av nattens händelser men hon tänkte i stället på vad hon skulle göra i morgon. Hon skulle nog se om Brune mådde bättre och ta en promenad med Piffan. Hon kände hur ögon locken blev tyngre och hon somnade.

=**Kapitel 4** = När Margret vaknade var det ljust ute. Hon klädde snabbt på sig och sprang ut i stallet. Där började hon mata djuren, hon matade hästarna först och sedan korna och till sist grisarna. Margret gick till Brune och tog med honom ut på gården där hon gick fram och tillbaka med honom utan och se att han haltade. - Far, ropade Margret. - Ja, sa Olaf och kom ut. - Brune är inte halt längre, sa Margret överlyckligt. - Nej du Margret det måste du fått om bakfoten, sa Olaf som kom närmare för att se på Brune och till hans överraskning hade Margret rätt. - Margret det är ju sant vad bra, sa Olaf glatt. Margret gav Olaf Brune som gick i väg med Brune för att få i gång konditionen på honom igen. Sedan gick hon till stallet igen för att gå ut med Piffan. Hon tog tränset och gick in till Piffan som vant tog på sig det utan problem. Sedan ledde Margret ut henne på gården på väg till Margrets favorit äng när Kristin kom ut från huset. - Du glömde något, sa Kristin. - Nä vad då?, undrade Margret. - Sadeln dummer, skrattade Kristin. - Va?, sa Margret och såg frågande ut. - Du kan ju inte rida utan sadel, sa Kristin och fortsatte skratta. Hon hade fått en sadel! - Tack mor, sa Margret och släppte Piffan och kastade sig i sin mors famn. - Varsågod men kom nu vi måste ju testa den, sa Kristin som började gå mot stallet medan Margret hämtade Piffan och sprang efter. Dom satte på sadeln på Piffan och den passade perfekt. Margret var överlycklig. Brune hade blivit bra, Hon hade fått sett hur staden såg ut, Solsken hade fölat och fått en fantastisk liten Åskan och hon skulle äntligen få rida Piffan! Det här var Paradiset.