Alice



Jag satt och dinglade med benen precis ovanför vattnet, medan jag satt och fiskade i ösregnet. Vad skulle jag annars göra? Jag hade ingen att leka med, Jag hade bara mitt fiskespö som jag hade fått på min förrförra födelsedag. Den dagen var lite mer speciell eftersom att jag fyllde tio år, mitt första tvåsiffriga tal. Serina - jag kunde knappt tänka hennes namn - hade aldrig fått någonting på den dagen hon fyllde tio. Det var för att mor och far inte hade råd och jag var ju bara två år, så jag kunde ju inte tillverka någonting. Serina, min storasyster dog när hon var arton år. Alltså när jag var tio år. Nu var jag tolv. Jag lutade mig fram över mina smutsiga knän och kollade ner på flickan i vattnet. Hon hade tovigt mellanblont hår, ganska stora gråblåa ögon. Det föll någonting från mitt ansikte och gjorde små vågor i vattnet, så att flickan försvann. Jag lät fler tårar falla. - Kom Tira, vi ska äta nu, sa min mor som var ganska lik mig fast hon hade bruna varma ögon. Jag hade ärvt mina av far. När jag hörde henne torkade jag snabbt bort tårarna med mina smala fingrar, och torkade händerna på min slitna tröja som en gång hade varit lite svagt skär, fast man kunde nog lika gärna kalla det tygstycke. - Jag kommer snart, svarade jag med tjock röst. Jag suckade och reste mig, jag hade suttit stilla väldigt länge och sträckte på mig. Jag tog med mig mitt spö och gick mot vår lilla … vad skulle man kalla det? Inte hus i alla fall. Kanske hem, men det kändes inte så. När jag kom fram ställde jag mitt spö mot väggen och gick in. Det luktade gröt, jag var riktigt hungrig. Jag gick fram till mor, så att jag stod snett bakom henne. - Är du hungrig? frågade mor - Mm, lite. självklart var jag hungrig - jag var vrålhungrig - men jag ville inte att mor skulle oroa sig i onödan. Hon hällde upp gröt i en liten träskål som far hade täljt, han hade täljt fem likadana till oss tre. Det var det han gjorde på dagarna, han sålde sina fina träverk till rika människor, för att få pengar till mat. Jag satte mig på bänken som hade en djurpäls på. Det var min favoritplats. Där sov jag och åt jag. På kvällen var det skönt att krypa ner i den varma pälsen, blunda och lyssna på när mor och far pratade. Dom brukade tro att jag låg och sov Efter att jag hade ätit upp, tog jag min skål och en stor kanna och gick ut i regnet igen, jag fortsatte till sjön för att hämta vatten. När jag kom fram satte jag mig på mina knän, böjde mig framåt och drog kannan genom vattnet. När jag drog upp den tunga kannan igen, åkte en massa vatten ut.

=
Jag lutade mig bakåt, satte i hälarna för att ta i. När jag fick upp den tvättade jag min skål i sjön, för att inte göra vattnet i kannan smutsigt. Sedan tog jag upp den, lade dem på gräset och stirrade ut över sjön. Jag gillade verkligen sjön, den var så lugnande och... bedövande. Man stängde av allt, alla känslor och sinnen. Jag började drömma om att jag bodde i ett slott. Precis som drottning Kristina. Fast jag skulle bestämma att alla bodde bra, fick mat och värme. Inga krig skulle finnas, folk dog bara då, precis som våra grannars son. Deras son hade gått ut i kriget. Dom trodde fortfarande att han levde, men det trodde inte jag eller någon annan. Jag slutade drömma och reste mig. Jag började gå mot huset. Med kannan i högra handen och skålen i vänstra. När jag var på väg luktade det konstigt, lite bränt. Jag rundade skogskanten så att jag fick huset i sikte. Jag tvärstannade och stirrade på huset. Dom orangea lågorna sprakade högt och försvann upp i himlen. ====== Jag insåg inte att jag hade tappat allt jag hade i mina händer, förrän jag kände kannan stöta mot mina fötter. Jag kollade inte ner bara för det. Och plötsligt insåg jag! - MOR?! vrålade jag och kastade mig framåt och sprang det snabbaste jag kunde. Jag stannade och försökte kolla in i vårt hus som stod i lågor. - MOR?! skrek jag flera gånger, och jag tänkte inte ge upp. Jag ville inte att hon skulle dö. Jag ville leva med henne hela mitt liv. Hon var inte död, hon kunde inte vara det. Det var omöjligt, hon hade säkert flytt någonstans. Hon måste ha gjort det! Jag kände tårarna pressas fram under ögonlocken, medan jag förtvivlat och hjälplöst skrek och sprang runt huset för att hitta en öppning. Jag sprang flera varv, som om jag trodde att jag plötsligt skulle hitta en. Men tillslut så fick jag så mycket rök i munnen att jag inte kunde springa mer, jag föll ner på knä och hostade. Allt kändes så dramatiskt och hemskt. Jag hade hört sagor från gamla människor, men jag hade aldrig riktigt kunnat föreställa mig hur det var på riktigt. Vad skulle jag göra nu? Jag kanske skulle kasta mig in i elden? Det kändes redan som om jag var där. Jag började känna mig svagare och svagare och efter en stund bildades det svarta fläckar som dansade framför mina ögon. Jag var säker på att jag höll på att dö.

- Tira? hörde jag en änglalik röst som liknade min mor säga. Äntligen! Jag var i himlen! Och mor kom med mig. Men jag trodde inte att det skulle göra så ont här uppe. Jag låg alldeles stilla, för rädd för att få ont om jag rörde mig. - Tira? Hör du mig gumman? Om du hör mig så kläm min hand, snälla du, jag vill bara veta om du lever älskling! jag hörde att hon hade gråten i halsen som hon försökte kväva. Jag förstod inte vad hon menade, Man kunde väl inte dö i himlen? Jag låg kvar där i några sekunder till innan jag långsamt fladdrade upp ögonlocken.Det tog ytterliggare några sekunder att vänja sig vid ljuset. Jag satte mig försiktigt upp, blinkade lite till och drog efter andan. NEJ! Jag var inte i himlen, jag satt vid sjön och det hade slutat regna. Mina tårar vällde upp för tredje gången den här dagen. - Varför gråter du hjärtat? sa... Min mor! - MOR! Jag vände mig mot rösten kastande mig in i hennes famn. Tårarna fortsatte rinna, men denna gången av lycka. - Tira, min dotter. Jag älskar dig så mycket, och förlåt så jätte mycket! Snälla gumman gråt inte. Jag kunde inte svara. Jag snyftade högt och kramade min mor hårt. Jag hade vridit mig på ett konstigt sätt så att jag låg med benen framför mi g medan jag vänt mig mot mor som satt bakom mig, så att jag låg med huvudet i hennes knä. Vi satt där ett tag tills mor sa - Kom nu älskling. Du skakar, du måste in i värmen. Jag kunde fortfarande inte svara. Hon reste sig och sträckte fram båda händerna mot mig. Jag nådde dom och försökte ta i med benen, men dom lydde inte. Jag stönade och tvingade dom upp. Mor höll en skyddande arm runt mig medan vi långsamt började gå. Men vart skulle vi? Hade inte vårt hus nyss brunnit upp? Hade jag fel? Det var nästan skrattretande. Där hade jag sprungit runt och gråtit. Till och med svimmat och så var det inte ens sant! - Grannarna sa att vi fick bo hos dom en natt. Skit också! Jag nickade bara. Fortfarande stum. Vi kom fram till huset jag många gånger gått förbi, men aldrig varit i. Våran grannes fru, Marie, kom fram och öppnade dörren åt oss. - Kom in kom in! Ni måste frysa, det börjar säkert regna igen! Det hade jag inte märkt. Det gjorde ju allt ännu sorgligare. Jag kollade upp i himlen, det gråa tjocka moln täcket var väldigt skrämmande och hotfullt. Men jag hade inte tid att tänka på vädret, i alla fall inte nu. Att tänka på vädret var ofta väldigt distraherande.

Vi gick in genom dörren och Marie stängde den och gick efter oss in. Per, Maris make, stod bakom ett bord och såg oroligt på oss. - Hur är det? frågade han, antagligen till mor eftersom att han nu tittade på henne. - Med mig är allt bra, men hur är det med dig Tira? Jag kände efter. Alla kroppsdelar verkade finnas kvar och sitta på rätt plats. - Bra, tror jag. han log vänligt mot mig. - Jag kanske ska laga till någonting? sa Mari. Plötsligt hörde vi ett långt klagade och högt kurrade från min mage. Alla skrattade. Inklusive jag. Mari lagade någon sorts soppa, som var utsök, den luktade fisk och någon annan god krydda. När jag ätit upp frågade Mari om jag vill ha mer, och jag tackade ja. Efter det kom jag inte ihåg mer, jag tror bara att jag kände att Per bar mig någonstans, antagligen någonstans att sova, men jag somnade om igen innan jag landade.

Jag gick till vattnet, precis som jag gjort en gång tidigare, och när jag kom tillbaka såg jag gamla rester av huset, bränt, svart trä. damm, massor av aska och några konstiga vita... Vad var det för något? Det kunde vara spöken, men jag visste inte om det fanns. Jag gick närmre. Jag hörde viskningar, men dom var alldeles för tysta för att jag skulle kunna höra vad dom sa. Jag gick ännu närmre, nu var jag precis framför huset. Jag lyssnade riktigt noga och blundade. //Tira...// Jag öppnade ögonen, hur visste dom mitt namn? Jag kollade upp och sökte efter deras ansikten. Först såg jag bara hundratals vita, genomskinliga... spöken måste det vara, men sedan, när jag kollade noggrannare på dom längst fram, stelnade jag till. Det första ansiktet jag såg var Serinas, jag kollade på nästa, Maris och Pers son, och sist såg jag.. Jag svalde hårt, far.

Jag satte mig flåsande upp i soffan. Det var bara en dröm, det var bara en dröm, försökte jag övertyga mig själv om och om igen. Jag lade mig ner igen och försökte somna, men det gick inte särskilt bra. Jag tänkte noga på varje liten detalj i drömmen, för att försäkra mig om att det inte var någonting farligt. Jag stannade ett litet tag vid far, jag hade inte tänkt på honom alls efter det som hänt. Vart var han? Visste mor vart han var? Och vad hade han med drömmen att göra? Fast i och för sig, han brukade sova i en lada på torget ibland om han inte skulle hinna hem innan det blev mörkt. Han var säkert där nu. Åh nej! Vad skulle jag och mor säga till honom? Jag visste inte vad han skulle göra då, om han skulle bli ledsen eller arg. Antagligen både och. Men det var någonting annorlunda med drömmen. När jag såg på min far, så var det någonting i ögonvrån som glänste. Men jag hade varit alldeles för upptagen för att kolla vad det var. Jag blev plötsligt nyfiken, och jag kunde ju ändå inte sova. Jag bestämde mig för att kolla. Jag rese mig upp, öppnade dörren och tassade ut i mörkret. Det var väldigt mörkt, men månen lyste upp det blanka gräset. Det såg nästan silvrigt ut. Jag kom fram till vårt hus, och blev chockad än en gång. Huset såg precis ut som i drömmen, bränt trä och aska, fast det var ju förstås inga spöken denna gången. Jag drog ett djupt andetag och tog ett stort steg över det som en gång hade varit tröskeln. Jag sökte med ögonen efter stället där jag sett något glänsa. Till min förvåning låg det något där! Men det låg halvt dolt under en träplanka. Jag tog några steg mot det, böjde mig och sträckta fram båda händerna. Ena handen fick flytta plankan och andra dra i föremålet. Det var ganska tungt men jag lyckades. Jag satt där i några minuter och vände och vred på saken. Den hade en kedja. Själva hänget var stort och runt, den var silverfärgad och hade en orange sten i mitten. Den var väldigt vacker, men skrämde mig samtidigt. Den påminde mig om dom orangea lågorna, huset försvunnit i. Hur länge hade den varit där? Hade mor vetat om den? Men den viktigaste frågan var ändå, var kom det ifrån? Och vem hade lagt det där? Jag höll den med en hand och gick tillbaka till huset. Jag smög försiktigt tillbaka till min bädd i soffan och lade halsbandet under tröjan som jag hade under huvudet. Jag låg och funderade en stund innan jag somnade.

Nästa dag vaknade jag av att jag hörde röster i rummet. Mor, Per och Mari pratade. Jag öppnade ögonen och mor rusade fram till mig. - Älskade Tira. Förlåt att vi väckte dig! - Nej mor, ingen fara. Jag är inte trött. samtidigt som jag sa det kom jag på vad som hänt inatt. Så när jag sa det höjdes också min röst en aning i slutet av meningen. - Jag går ut lite. sa jag - Okej. svarade hon. Jag reste mig upp, samtidigt som jag stack handen under tröjan och fångade upp halsbandet. Jag höll halsbandet i den handen som var längst ifrån mor så att hon inte skulle se. Jag klampade ut ur huset stod kvar där någon minut och försökte komma på vad jag skulle göra nu. Sedan började traska bort mot sjön. När jag kom fram, kollade jag mig runt för att försäkra mig om att ingen såg och höll halsbandet framför mig. Den orangea stenen var bländande, mystisk och skrämmande. Men samtidigt väldigt vacker. Undrar om den var värdefull? Det såg i alla fall ut så. Jag började tänka på vad man kunde göra med pengarna om man sålde den. Jag skulle aldrig behöva gå hungrig, aldrig frysa. Jag skulle till och med kunna ge bort riksdaler till andra människor som inte hade det så bra. Plötsligt hörde jag ett knastrande läte bakom mig, som avbröt mina drömmerier. Jag vände mig snabbt om och såg ett par små ögon kika nyfiket ut från grönskan. Först skrek jag, men ändrade mig snabbt. Ögonen såg inte arga eller farliga ut. Bara nyfikna, och lite rädda, antagligen för att jag skrikit. Jag hoppades så innerligt att inte mor eller någon annan hört. Jag satt alldeles stilla i ungefär tre sekunder, och väntade på att något skulle hända. När det inte gjorde det tog jag ett försiktigt steg framåt och böjde mig ner på huk. Jag övervägde en liten stund att säga någonting, men ångrade mig. Om det var ett djur - som det antagligen var - så skulle det förmodligen inte förstå mig. En liten tass dök upp och ett huvud också. Vi kollade en liten stund på varandra, och jag log. Den söta lilla varelsen var en kattunge. Den tittade på mig med stora ögon. -Var är din mamma? frågade jag, och kände mig som en idiot. Den tassade lite klumpigt fram till mig och nosade, och när den förstod att jag inte var någonting farligt så strök den sig mot mina knän. Jag kliade den den bakom örat, och den började spinna lågt. Den verkade inte rädd, så jag tog upp den och höll den mot mitt bröst. - Stackars liten. Jag ska ta hand om dig, men då måste du ha ett namn. Hmm... Vad vill du heta? jag satt där och funderade på ett passande namn. - Hmm, något på S kanske? det fick mig genast att tänka på Serina, så jag bytte snabbt. - Eller kanske N? det lät mycket bättre. Na.. Ne... Ness? Ness kan du heta! det lät bra, kort och enkelt. Jag visste att jag inte borde ta hand om en kattunge, som kunde tillhöra någon annan. Men jag kände på mig att den var hemlös och föräldralös. Åtminstone nåt åt det hållet. Jag funderade på om jag skulle säga till mor. Jag förstod att jag inte skulle kunna hålla Ness hemlig för henne speciellt länge, så det var lika bra att säga. Jag gick långsamt tillbaka och hörde ingenting annat än mina andetag och fotsteg. Så märkligt, jag brukade ju höra fåglarna som kvittrade, röster, hästarna, fåren och korna som råmade. Det kändes obehagligt, så jag gick lite snabbare. Jag öppnade dörren på glänt. - Mor? Kan du komma ut lite? jag visste ju inte om jag fick ta in Ness i huset. Jag hörde mor sluta prata med nån annan - antagligen Mari eller Per. - Gumman! Gumman! Jag kommer, och jag har underbara nyheter! Hon kom studsande ut och såg ut som om hon hade fått en riktig glädje-kick. Hon tittade en sekund på mitt ansikte och vred sedan automatiskt ner huvudet mot Ness. Jag blev lite orolig när hennes ögon mörknade en aning och leendet slocknade. - Tira? Den här katten kan vara vems som helst och du vet ju att man inte får.... hon kollade upp på mitt ansikte och log plötsligt. - Nej då! Jag skojade bara min toka! Men vilken söt! Var hittade du den? Vems är den? Och vad heter den? jag blev alltid väldigt förvirrad när hon gjorde sådär. - Eeh... Den heter Ness, och jag hittade henne ensam vid sjön. svarade jag. Hon tittade upp på mig igen och kollade ganska länge. Jag visste inte vad jag skulle göra, så jag fortsatte. - Och jag tror att hennes mor kan vara död eller nåt, för jag såg ingen annat katt. Och därför tänkte jag att vi kanske kunde ta hand om den? jag kollade hoppfullt in i hennes ögon. - Jag vet inte... hon tvekade. - Okej då, men du får ta hand om den själv, och det är ett stort ansvar. Jag såg att hon försökte se allvarlig ut men hennes ögon avslöjade att hon bara var glad att jag var glad. Det blev samma sak som en stund sedan, när ingen sa något. Jag försökte komma på något att säga och kom plötsligt på. - Vad var det du ville säga förut? frågade jag nyfiket. Hon påmindes och hennes ansiktsstryk blev en konstig blandning av besvikelse och glädje. Hon väntade en stund innan hon började prata. Hon pratade långsamt som om hon valt orden med omsorg. - Tira. Vi två har varit med om en väldigt svår olycka. Vi båda klarade oss, vilket var väldigt tur. - Mor jag vet. Kom till saken. klagade jag envist. Hon ignorerade mig men fortsatte. - Mari och Per har varit goda mot oss och låtit oss bo i deras hus en natt. Men vi vet ju inte vart vi ska fortsätta, så dom erbjöd oss att bo i Pers föräldrars hus. Dom har gått bort sedan länge och huset har stått kvar där i många år, så jag vet inte riktigt vad du skulle tycka om det. Det kan säkert vara lite spöklikt eftersom att det är så gammalt, men... hon fortsatte pladdra på tills jag avbröt henne. - Ja, vad bra mor. Och jag är inte rädd för spöken, så det lär inte bli några problem. skrattade jag. Hon skrattade med mig, men hon verkade inte riktigt lycklig. Jag suckade och frågade. - Snälla mor, det finns nåt mer att säga. Du berättar inte allt. jag kollade på henne och väntade på svar. - Älskling, våran olycka var väldigt.... svår får din far. - Va? Har han varit här? Var är han? jag tittade vilt omkring mig för att hitta honom. Vad hade han sagt om allt det här? - Tira, titta på mig. Din far var här när du sov. Jag och Per sov också, men Mari var vaken. Hon hade förklarat allt till honom, och han blev inte särskilt glad. Han bad Mari om ursäkt och sa att hon skulle hälsa oss och säga att han älskade oss men han orkade inte längre. hon drog ett djupt andetag och fortsatte. - Han hade tydligen också sagt att han inte ångrade att han levt med oss och.. och.. hon började snyfta så att hon inte kunde prata. Jag lade armarna om henne och tröstade henne. - Det var mitt fel! Den där förbaskade elden... Jag kunde ju ha.... Varför... - Mor det var //inte// ditt fel! Det var en olyckshändelse, låt inte detta förstöra ditt liv. där stod vi och skrek - Mor som försökte komma på anledningar till att det var hennes fel och jag sa till henne sanningen - till varandra, tills Per kom ut genom dörren. Vi båda tystnade och tittade på honom istället för varandras ansikten. - Förlåt att jag stör i ert eeh... samtal, men Mari skäms för att hon gjorde som hon gjorde och hon undrar om hon kan göra någonting för er. Varken mor eller jag svarade och efter en stund verkade Per se lite besvärad ut. Jag tyckte synd om min mor och svarade i hennes ställe. - Vi tackar för allt ni gjort, och jag antar att vi inte behöver någonting. Jag tittade in i mors gråtfärdiga ansikte som för att fråga om hon ha något. - Nej, bara beskrivning till dina föräldrars hus tack. - Självklart. Och Tira? Mari ville prata lite med dig ensam. sa han och öppnade dörren. Jag gick förundrat in genom den och såg Mari stå lite längre bort. Jag gick mot henne och hörde dörren stängas bakom mig.Hon halvlog mot mig med huvudet på sned. - Lilla Tira. Jag träffade som sagt din far. Och han sa mer än vad din mor berättade. Han sa att jag skulle ge dig detta och att jag absolut inte fick läsa det, för att då skulle du råka illa ut. Det ville jag naturligtvis inte, så jag lät bli. Vad menade hon? Vad menade far? Hon räckte fram ett papper med lädersnodd runt. Jag tog emot det och tackade. Sedan gick jag ut genom bakdörren, jag ville helst vara själv när jag läste detta. Jag tog tag i ena änden för att lösa upp rosetten. Sedan rullade jag upp pappret och läste, den enda meningen som skrivits.

// Förstör detta papper när du har använt det. //

Under texten var det en karta. Jag kollade noggrannare på den och såg att det föreställde vårat hus. Den var helt svart förutom en röd smal linje som ledde någonstans dit dörren en gång funnits. Jag bestämde mig för att leta, även fast jag ogillade att se vårt hus så där bränt och svart. Jag gick bakom huset för att mor inte skulle se mig. Hon skulle bara fråga och säga att jag inte skulle gå dit för att det såg hemskt ut där. Hon visste ju förstås inte att jag redan varit där mitt i natten. Så fort jag var utom synhåll började jag småspringa. Jag lät handen glida på det bända träet så att min hand blev alldeles sotig. Jag torkade av den på min tröja och tog pappret. Jag rullade försiktigt upp det för att försäkra mig om att jag hade sett rätt. Det hade jag. Jag vände mig om och kollade dit där dörren varit. Jag såg ingenting speciellt och suckade, varför gjorde jag det här? Det var bara meningslöst. Jag suckade igen och gick tillbaka till öppningen. Innan jag gick min väg tittade jag bakåt för att se ruinerna en sista gång. Och plötsligt satt jag på knä snett bredvid dörren. - Hur tusan hamnade jag här? frågade jag mig själv högt. Hade jag gått hit utan att tänka på det eller hade jag.. Flugit? Stackars mor, inte konstigt att jag inte hade några vänner och både min syster och min far hade försvunnit från mig. Jag var fullkomligt helt galen, knäpp och allt man kunde tänka sig. Jag hånskrattade åt den svarta humorn men slutade. Jag ville inte att någon skulle höra mig. Så jag satt kvar och väntade på ingenting, men vad skulle jag göra? Nej precis, det fanns ingenting att göra längre. Jag stirrade på jorden framför mig som jag pillade i. Jag började göra ett litet hål med fingrarna. Jag märkte att det gick väldigt lätt, som om någon hade grävt där innan mig. Eftersom att jag blev så nyfiken så grävde jag i samma spår som den lösa jorden var. Jag märkte också att den gick lite under dom gamla plankorna som om någon hade försökt gömma något. Så dum som jag var blev jag ivrigare, och min irriterande nyfikenhet ville självklart inte hjälpa till att stoppa mig. Tvärt om den gjorde raka motsatsen. Det hade bara gått ungefär fyrtio sekunder innan jag kände något kallt och hårt. Typiskt, en sten. Jag grävde fram den ändå och kände att den hade vassa, obekanta former, precis som en låda. För att få fram den helt fick jag göra hålet lite större. Jag tog försiktigt upp den och vred på den. Jag hade haft fel, det var definitivt en låda. Jag öppnad locket där det låg ett papper. Hur många papper hade far köpt? Papper var rätt dyrt. Jag läste.

// Tira //

// Jag vet att du är sårad för att jag lämnade dig och din mor, men det är sant, jag orkar inte mer. Jag förstår varför du inte tror på det efter vad jag gjort, men jag älskar dig. Du behöver inte tro på det men det är ingen lögn. //

// Halsbandet du hittade var orsaken till branden. Din farfars farmor ägde det och den började mystiskt nog orsaka bränder, vi tror det eftersom att varje hus den har varit i har en brand. Ingen vet varför, men vi måste stoppa det. Jag ber dig nu att slänga det i sjön och sedan flytta därifrån. Jag är så ledsen för allt som hänt. // // Lev dit liv innan det är för sent. Jag älskar dig //

// din far //

Det var bara text, krumelurer på ett papper. Brun-svarta små streck. Trots det gjorde jag som han skrev och flyttade därifrån. Jag levde mitt liv som han bett om tog hand om min mor, min katt och mina barn. Levde, var lycklig.