Cecilia

=
Noa gick vid strandkanten. Hon skulle hitta det perfekta stället att fiska på. Hon tittade ner på det kalla vattnet där hon såg ett blekt ansikte med stora bruna ögon, som fällde stora, våta tårar. Hennes far hade precis gått bort, så hon var tvungen att hitta på något roande. Hon gick vidare, och såg en lagom stor sten några meter bort. Där satte hon sig. Noa tog ett stadigt grepp om den tjocka pinnen som hon skulle fånga fisken med. Där var en fisk! Hon koncentrerade sig, och... splasch! Vattnet stänkte på hennes otvättade linne, men som tur var så skulle hon tvätta det och den andra tvätten sedan när hon fick tid. Noa suckade, nu skulle hon säkert bli sjuk av det kalla vattnet, och de tyckte hon inte om att vara! Hon gjorde ett nytt försök. Där var en till fisk. Ett, två, tre! Ännu ett splasch. Nu hade hon en fisk på pinnen och två våta fötter, med skrubb-sår som hon fick när hon halkade ner i vattnet. Hon fnittrade till när hon såg sin mamma gapskratta en bit bort. Noa förstod att det var dags att komma hem, så hon gick bort till sin mamma och de började gå hem på den smala grusvägen som ledde bort genom skogen hem till gården. Duvan, det var så gården hette. Namnet Duvan kom från hennes morfar som alltid letade efter olika sorters duvor runt om i landskapet. Det var också därför det var så många duvor på gården.=====

=
Noa gick bort mot den lilla stugan i mitten av gården, det var deras matplats och idag blev det överbliven fisk från dagens lunch. Noa gick bort och satte sig på en av de fem stenarna, runt läger-elden. Den flammade gult och en aning orange ton som dök upp då och då. Hon tittade igenom elden och såg sin lilla-syster sitta och titta på en liten tavla som hennes far gjort av både löv och kvistar. Noa förde blicken vidare till sin storebror som stod borta vid den träfärgade bänken och tvättade sina bruna byxor. Han hade redan ätit. Noa tog lite fisk och började att äta innan den blev kall, men det var riktigt gott som alltid. Hon gick bort mot sin mamma som hade börjat städa undan maten borta vid den andra änden av det fyrkantiga stenhuset. Hon öppnade en av stenlådornas trälock för att hjälpa sin mamma med att plocka ner allting. Sedan gick Noa ut med allt skräp till komposten, för hon visste att hennes mamma skulle fortsätta att fixa en bra och varm typ av filt, till de förväntade kalla nätterna.=====

=
När hon kom ut på gården kände hon en vindpust resa hennes hår i nacken. Hon gick bort mot komposten och lade ner det gamla resterna och började mosa det. Hon gjorde det noga och väl så att det inte skulle locka några hemska djur till matinkräktare. Hon skulle precis sluta för att gå in till deras sovrum när det plötsligt bröts en gren någonstans, men hon visste inte var. Hon lyfte huvudet från moset och tittade sig runt omkring, men det var väldigt svårt att se något eftersom det redan hade hunnit bli mörkt. Hon kisade runt och hon visste att någon eller något, stirrade på henne men var? Hon gick bort för att lägga undan spannen - där maten hade varit i - och gick bort mot skjulet där också dasset var. Dasset låg bredvid skogen och var en bit ifrån sovhuset. Hon lade ner spannen och började snabbt gå bort mot huset för att gå i säng, men hon kände fortfarande ögonen i sin nacke...=====

Noa drog snabbt igen tyget framför ingången till den lilla stugan. Hon lade sig till rätta -då också snabbt- och stoppade huvudet under filten så att allt blev mörkt. Nu hördes det fotsteg som närmade sig utanför, någon drog undan tyget, klev in i rummet och: - Noa! Vad sysslar du med! Det var Johannes som kom in i rummet. Varför ligger du på //min// plats?! - Eh...sa Noa försiktigt. - Vadå "eh", Har du ingen förklaring? - Nej, ärligt talat så hamnade jag bara här utan att jag märkte det...jag kanske flög...sa hon som en förklaring och försökte göra honom lite gladare. - Kan du bara flytta på dig?! Jag vill faktiskt sova nu!

Noa flyttade på sig och gick bort till sig, där hon la sig ner och försökte sova. Men det var inte så lätt eftersom hennes bror stönade hela tiden. - Noa, vet du vad du har gjort? - Nej, är det något hemskt? - Säg inte det ordet, då tänker jag bara på pappa! - Förlåt... det var inte meningen... - Nu gjorde du mig på väldigt mycket bättre humör! Att du kan vara så korkad! - Det är jag ju inte! - Nähä! Vem var det då som satte sig på min filt och gjorde den kall?! Jo, du och din kalla kropp! Fattar du inte hur ovanlig du är, vi andra här är ju normal kalla, men du är ju som is! Noa lade sig ner under filten och fällde en tår, hon försökte göra det så tyst som möjligt men Johannes hade nog hört den: - Oj, ska //kalla-Noa// gråta nu också? Det var ju inte bra, näh verkligen inte, vad ska jag göra åt det? Aha: INGET!! Ha ha ha! Där räckte det för Noa, nu ställde hon sig upp så rakt det gick och sedan började hon springa, allt vad hon kunde, sprang hon ut in i den mörka skogen. Hon sprang och sprang ända tills hon inte orkade mer. Där på fläcken stannade hon. Det var alldeles för mörkt för att fortsätta. Hon satte sig ner, och pustade ut samtidigt som tårarna rann. Noa lutade sig mot ett träd och det tog inte lång tid innan hon somnade.

//Knorr, knorr//... Hördes det... //Slick, slick//.. Nä, usch! Nu hade något börja slicka på Noas kind, men vad? En trött tjej var helt tvungen att vakna, ena steget efter det andra: först öppna ögonen, sedan måste man se om man orkar kolla vart man är någonstans...men sen är det lugnt! Steg efter steg gjorde Noa som man tänkt och till slut fattade hon vad det var som blötte ner hennes ansikte: en gris! Hon andades ut... det var inte en vanlig gris som hon såg eftersom den var vit! Grisen började gå bortåt och Noa följde efter, hon hade ingen aning om vart den skulle eller kom ifrån, Duvan har aldrig haft en gris och det skulle nog inte ske det heller eftersom det inte finns så många grisgårdar i närheten. Grisen fortsatte gå bort genom skogen och en nyfiken Noa gick tätt bakom. Till slut kom grisen fram till ett litet buskage med ett litet kryp-in i mitten. Noa gick in i ingången, eller hon chansade att det var det. Väl inne satte hon sig ner och tittade sig omkring. Det var inte precis mycket här inne, mest stora högar av löv. Noa passade på att lägga sig på lövhögen och bara vila, efter den tuffa dagen igår hade inte all energi kommit tillbaka än. Med huvudet på löven kände hon den där känslan igen, men denna gången var det inte någon stirra-känsla utan nu var det något annat men vad? Noa vände på huvudet och...aj vad var det för hårda löv? Med konstig min satte hon sig upp och började rota i löv högen efter någon sten, men möttes med förvåning av något helt annat... under den stora lövhögen fanns ett gevär... Noa reste sig hastigt och glömde bort omgivningen, hon dunkade till en tjock gren med huvudet, och sedan föll hon ihop.

Noa vaknade lite lätt av att någon rörde på hennes huvud, och hon hörde en person prata i bakgrunden. - Nu vaknar hon! viskade personen som hållit på med hennes huvud. - Vad ska vi göra? hördes det av den andra personen säga. Ska vi ta henne till hans majestät, han kanske vet? - Det är nog bäst... Du unga flicka, vakna! Hallå, jag vill att du ska vakna //nu// och inte //imorgon//! - Så säger man ju inte! - Åh, förlåt... Kan du vara vänlig att vakna? sa han med mildare ton. Lät det bättre? - Ja det gjorde det Nils, men jag tycker du ska... - Ursäkta mig, men jag är redan vaken! sa Noa till Nils och den andra personen. Men...var är jag? - Just nu så är du i sjukstugan utanför slottet; Rosendal och det, därför att du hade gjort illa dig i pannan så hårt så att du fick två stora blåmärken och började blöda. - Okej...men jag minns ingenting... - Du hittade vårt...ursäkta mig, jag måste presentera mig; jag heter Nils och det här är min kompis Jesper och vi jobbar här på slottet för hans majestät, inte det roligaste jobbet precis, men man får ju betalt! - Hej, jag heter Noa och som ni förstår jobbar jag inte här. - Nej det kan vi nog förstå. sa Jesper, Men du hittade vår, min och Nils, gömma där vi lägger saker till skydd, men vi kan också övernatta där. - Men varför har ni en gömma? sa Noa - Den lilla hyddan eller vad man ska säga, har vi bara utifall att hans majestät blir lite arg på oss, men än så länge har det inte inträffat.... - ...Som tur är, fyllde Jesper in. Man vill ju inte sova på löv! - Nej, det vill man inte....suckade Noa. - Men vi borde nog gå till hans majestät nu, eller? kom Nils på. - Ja just det, det är nog bäst innan han får spel! skrattade Jesper. - Det är väl inte kul? frågade Noa -Nej, nej du har helt rätt, men du har aldrig sett hans majestäts röda ansikte, det ser så himla roligt ut! - Skulle vi gå eller?!

De gick ut ur sjukstugan, Nils först, sedan Noa och Jesper, men det var något som inte var bra för Nils stannade bara tvärt. - Åh, nej! utbröt han. - Vad är det? frågade Noa. Hon vände sig om, någonstans hördes det ett skrik, det lät som om de sa //Noa// men det var nog ren inbillning. - Se upp mot himlen; blixtar! - Vad är det med det då? - Jo, hans majestäts mamma försvann en dag då det var åska och blixtar, sedan dess har hans majestät varit rädd för blixt och dunder! - Så...? - Nu måste vi skynda oss ännu mer! - Eh.... - Fattar du inte? Nu ligger hans majestät säkert och bölar i sängen, och vi måste snabbt hjälpa honom att sluta vara rädd, fast jag vet att det inte kommer att gå.

Nu sprang de upp till slottet, och in genom de bronsfärgade portar som var i deras väg. Noa hade aldrig sprungit så här fort innan, benen bara flög iväg. Hon sprang så fort att hon inte märkte den vita hönan som kom gående på gården, och där satt hon på marken och såg hönan gunga från sida till sida medan den försökte gå bort till hönsgården. - Åh,snälla! började Jesper. Det kan inte vara sant; den där hönan kan väl inte ha varit hans majestäts älskade lilla höna Rödluvan? - Rödluvan? Hur kan en vit höna med inte den minsta lilla prick röd färg heta Rödluvan? frågade Noa. - Fråga inte mig! Jag står inte ut mer! Varför händer allt idag? Först Noa, sen blixtar, och Rödluvan.... - Nu ska vi rycka upp oss lite, vi ska ju faktiskt sköta om hans majestät nu...hoppas du inte gjorde illa dig Noa? Nils kollade frågande åt Noas håll: - Nej då, nu kan vi inte tänka på mig, vi måste skynda lite extra nu... Noa vände sig om för att börja gå, men stannade upp och tittade upp på Nils: - Men Rödluvan? Nils rykte på axlarna och började gå bort mot slottstornet.

Noa, Nils och Jesper gick upp för spiral-trapporna,det var oändligt många trappsteg. Noa försökte räkna alla, men tappade räkningen, och hade inte tid att börja om. - Här är det; portarna till hans majestäts rum. Det var Jesper som sa det, men Noa hade nog fattat det ändå eftersom det hängde en stor skylt på dörren. Jesper tog ett djupt andetag och började dra upp portarna, medan Nils påminde mig om att vara rak i ryggen. Nu var portarna öppna och de steg in i rummet. Men det var något som inte stämde.. jo hans majestät var glad! - God eftermiddag, ers majestät! Vi har goda nyheter: vi hittade den här flickan! sa Jesper med bestämd ton. - Jaha? Fortsätt, vart är det du vill komma? - Jo, om denna flicka hjälper till med allt slit och jobb, så blir allt klart mycket snabbare! - Men...började Noa, men fick inte fortsätta. - Grisarna blir tjockare, för att det inte tar många dagar tills man matar dem, och då blir de större och godare till middagar... - Ja, tack! Det räcker, tyst nu! Hans majestät ställde sig rasande upp och Noa log; nu fick hon se det väldigt röda ansiktet! Fast det var ju inte bra...

Hans majestät väntade med svaret, kanske fem minuter. Det verkade som om han inte visste vad svaret skulle bli. Men till slut kom svaret: - Ja, bara ni sköter jobbet! - Tack ers majes... - Men gå då! NU! - Förlåt ers majestät, ja ers majestät! De gick fort ut ur rummet, och portarna stängdes bakom dem. - Det där gick faktiskt bra. Jag vet inte hur det hade gått om han redan var sån för åskan! sa Jesper glatt. - Ja, just det! Varför var han glad när vi kom in egentligen? Har hans mor återvänt eller vadå? - Nej, märkte ni inte att persiennerna var neddragna? Alltså har han inte tittat ut idag, och inte sett vilket oväder det är idag! - Ja, du är en smart liten rackare! sa Nils.

De började med att mata grisarna, och sedan fortsatte de med att städa upp i gris-stian. - Men om jag nu är här...Noa tog ett andetag innan hon fortsatte, vad händer då med min familj? Hon kände hur hon började skaka. - Oj, det har jag inte tänkt på...så pinsamt! sa Jesper. - De vet inte att jag är här! sa hon bestämt och tittade på Jesper. - Men varför är du egentligen inte med familjen då? frågade Nils. - Ehm... Jag bråkade med min äldre broder Johannes,och sedan rymde jag, och sen dess har jag inte sett dem. - Det lät inte bra alls! Vi måste lämna tillbaka dig, det här kan räknas som kidnappning! sa Nils. Vi går med en gång! - Men gris-stian då, och resten av gården? Vi kan väl inte bara lämna den? undrade Noa. - Överlägg själv, vad är viktigast; //att en gård är ren// eller //att en flicka i inte så gammal ålder kommer hem till sin familj?// - Flickan och familjen! skrek Noa.

De sprang genom skogen. Noa hade bett Nils att visa vägen till deras gömma, för därifrån kunde hon vägen hem. Noa var den första som kom ut ur skogen och in på Duvan. Men något var fel. Jesper såg det klart och tydligt; Noas ansikte såg inte glad och normal ut, den såg mer ut som ett frågetecken. Det fanns inga duvor på gården, och det hördes inte ett enda ljud. Det var helt tyst. Noa gick försiktigt bort mot huset, där deras sovplats var. Hon tittade in, men tog snabbt ut huvudet igen. Nu var hon rädd, och tårarna rann nedför kinderna. Hon sprang till stugan i mitten av gården, tittade in, nu forsade tårarna ut...

- Vad är det?! frågade Nils. - Snyft! Nils sprang och tittade in i mat-huset. Där såg han en dam ligga blodig på golvet, bredvid en tunna vatten med saker i. Det var förstås Noas mor som antagligen diskat. Han sprang bort till deras sovrum, likaså där låg det en tjej på golvet, blodig hon med. Nils chansade att det var Noas lillasyster, som hade lekt med kottar och pinnar. - Men hade du inte en storebror också? Han som du bråkade med innan du kom till oss? undrade Nils. - Nils menar inte att vara grym mot dig, han försöker bara... - Nej, jag förstår.

Det letade överallt men kunde inte hitta honom, i skåp, i komposten.... Så efter en stund fick de slå ihop sina hjärnor och lista ut var de inte har letat. - Förlåt att jag avbryter er koncentration men jag måste bara på dass, har ni något? frågade Jesper snabbt, det verkade som att det var panik. - Ja, runt husknuten, sa Noa och fortsatte sedan att fokusera. Nils och Noa hörde stegen som gick bort mot dasset, Jesper verkade göra hoppsasteg! Men tillslut tystnade de, men sedan hördes det ord istället. - Oh, jisses! Jag har hittat honom!

- Johannes hade alltså gått på dass, och där blivit dödad, sa Nils. Nu fattade Noa; skriket hon hade hört när de gick mot slottet, det måste ha varit mor som hade ropat efter henne när de blev överfallna. Det kom inte fram ett ord från Noas mun, nu när hon fattade det hela. Hon var nu den enda i familjen, förutom Nils och Jesper, hennes nya bästa vänner och familjemedlemmar.