Wilma

Hedvig småsprang på den ojämna grusvägen. Hennes slitna hår slets av vinden och stenarna skavde under de små, bara fötterna. Runt om henne reste sig höga tallar och granar. Regnet öste ner och mörkret omringade henne. Hedvig visste inte riktigt vad klockan var, men hon gissade på omkring elva på kvällen. Och Hedvig hade oftast rätt. Hedvig var helt säker på att hennes pappa skulle bli arg när hon kom hem. Alldeles för sent och dessutom tomhänt. Hon stannade till ett tag. Hon visste egentligen inte var hon var. Hon gick bort til närmaste gran och satte sig i skydd under de barrtäckta grenarna. Hennes klänning var blöt och smutsig. Hon frös som bara den. Det droppade vatten från det röda håret och det fräkiga ansiktet visade bara rädsla, och köld. Hon var helt utröttad och utsvulten. Hon ville inte erkänna det men hon visste - hon var vilse. Tårarna började rinna nerför kinden. Hedvig var stark, närapå osårbar. Det var inte ofta man fick se henne gråta. Men nu, hon visste varken ut eller in. Hon var så lång hemifrån att hon visste säkert. Hon skulle aldrig hitta hem. Hon skule aldrig få höra mammas lena röst. Aldrig få kivas med sina småbröder. Hon kanske skulle ... Dö här ute. Hedvig kunde inte hålla ögonen öppna.
 * __Kapitel 1 - Vargen__**

- Jag är säkert död när jag vaknar igen, mumlade hon tyst för sig själv. Sedan somnade hon. Hedvig gillade att sova länge, hon gjorde det så ofta hon kunde. Vilket inte var så ofta eftersom familjen bodde på en gård och alla var tvugna att hjälpas åt med allt arbete. Hedvig höll helst till i ladugården. Hon älskade djur. Så var det bara. Men den här gången sov Hedvig inte alls länge. Det kändes som en hel evighet, men när Hedvig vaknade igen var det fortfarande mörkt. Då hörde hon ett ylande. En varg, tänkte Hedvig. Hennes pappa hade varnat henne för dem, vargarna. De åt människor levande sas det. Men Hedvig visste att det dödade bytet innan det åt upp det. Hon var smart, trots att hon inte gick i skolan. Det gjorde bara de rika barnen.

Hedvig var rädd. Hon darrade av skräck. Hon ville springa, men visste inte vart. Hon skymtade något grått bakom en stamm. Om Hedvig var blek i vanliga fall var det ingenting emot hur hon såg ut nu. Det gråa närmade sig. Vargen var påväg emot Hedvig. Hedvig visste att vargar var skygga. Hon försökte fäkta med de små armarna för att skrämma iväg den. Men den här vargen stod bara kvar. Den tittade med sina svarta ögon in i Hedvigs gröna. Om jag ska dö, så får det väl vara såhär, tänkte Hedvig och blundade hårt. Vargen närmade sig långsamt. Efter ett tag stod den bara några meter från Hedvig. Hon väntade sig att den skulle hoppa fram och sluka henne. Hon blundade ännu hårdare hóch inväntade döden. Men det hände inget. Vargen stod bara kvar och glodde. I Hevigs stora ögon. Vargens blick föll ner till Hedvigs lilla näsa, den smala munnen. Hedvig var liten och tunn hela hon, ovanligt tunn för att vara tolv år. Inget att ha verkade den tycka. På bråkdelen av en sekund hade den sprungit tillbaks in bland träden igen ...



__Kapitel 2 - Vilse__
Vargen var borta. Hedvig kände sig lugn igen. Men hon var fortfarande vilse. Hon var så hungrig. Kanske skulle hon svälta ihjäl. Inte för att hon förväntade sig någon mat när hon kom hem. Inte efter att hon varit borta såhär länge. Tänk att hon inte ens kunde hitta hem från marknaden. Just det marknaden. Hedvig fiskade upp en brödbit ur fickan. Hon hade snott åt sig den vid brödståndet. Ingen hade märkt något. Hon knaprade på den i några minuter. Hon åt bara halva, ville spara resten. Då skulle hon kanske överleva längre.Hedvig reste sig upp. Hon kände sig konstig. Illamående, törstig, trött. Hon började gå. Hon visste inte om det var rätt håll, men hon gick. Regnet hade gått över nu. Men hela skogen var fuktig och blöt från nederbörden. Hon frös om de bara fötterna. Hon huttrade högt. Där hon gick nu fanns ingen stig. Överhuvudtaget inga tecken på att någon levande själ gått där. Förutom vargarna förstås.Efter ett tag kom hon till en liten stig. Fortfarande omringad av skog, men ändå en stig. Hon följde stigen till en by. På en järnskylt stod det något. Hedvig kunde inte läsa vad. Hon kunde inte läsa. Inte läsa, räkna eller skriva. Hon var bara en bondflicka. En av gårdens fjorton barn. Hon hade sex bröder och sju systrar.Just nu längtade hon bara hem till dem. Johanna, Margareta, Kristina, Ulrika, Eira... Och alla hennes andra systrar.Hon gick in genom byporten. Det var tyst och lugnt. En tät dimma låg över byn. Ett liten men vackert kyrktorn reste sig i närheten av porten. Små stugor kantade en stenväg. Hon var så hungrig. Den andra brödbiten hade hon ätit upp för länge sedan. Hon gick till den närmaste stugan och knackade på dörren.En kvinna i nattskjorta öppnade dörren. - Vad vill du? Fräste hon.- Jag bara undrar om frun skulle kunna ge mig lite vatten och bröd. Jag svälter kära frun. Snyftade Hedvig. - En bondflicka. Kvinnan såg sur ut. Vad gör du här. Gå tillbaks till din fattiga gård och lämna oss borgare ifred! Kvinnan smällde igen dörren framför näsan på Hedvig. Hedvig snyftade till. Byborna ville inte ha henne här. Hon var en fattiglapp. Titta bara på trasorna hon bar.Hedvig släpade sig ut ur staden. Fortsatte på stigen. Hon vandrade i flera timmar. Nära att ramla ihop. Hon var så trött. Hon gick in i skogen som kantade stigen och la sig ner under ett träd. Sedan somnade hon.

__Kapitel 3 - Medaljongen__
När hon vaknade var det ljust ute. Hon reste sig upp och borstade av trasorna från barr och löv. Hon gick ut på stigen och fortsatte gå. Efter att hon hade gått i drygt en timme hittade hon något brunt på marken. Hedvig plockade upp det brun från marken. När hon tittade noga kunde hon se att det var en dagbok. Den var brun, sliten och fuktig. Hon stoppad ner den i fickan och fortsatte gå. När hon såg en sten vid stigskanten satte hon sig på den och plockade upp dagboken. Hon öppnade första sidan. Den var fullskriven med en liten prydlig stil. Hedvig önskade att hon kunde läsa vad som stod. Hon suckade och stoppade ner boken i fickan. - Vad suckar du för då?Hedvig hoppade till. Hon hade inte märkt att en bondpojke närmat sig bakifrån.- Jag kan inte läsa vad som står i boken, suckade Hedvig.- Vad gör du här ute? Frågade pojken.- Jag är vilse.- Du är en konstig flicka, sa pojken och skakade på huvudet. Du är vilse och bekymmrar dig mest för att du inte kan läsa vad som står i en korkad bok.- Men jag vill läsa vad som står, stönade Hedvig.- Jag kan läsa, sa pojken.- Kan du? Men du är väl en bondpojke.- Klart jag kan läsa, alla pojkar på min gård får lära sig det.- Jaha, vad bra, sa Hedvig glatt.Pojken tog boken ur Hedvigs hand.- Det är en svår handstil, mumlade pojken. - Försök, suckade Hedvig. Pojken bläddrade sida, plötsligt så föll något ut bland sidorna. Hedvig plockade upp saken från marken. Det var en vacker medaljong.- Är det ... Äkta silver, stammade pojken.- Ja, sa Hedvig. Hon höll upp medaljongen mot solen. Den var vädligt vacker, verkligen.- Vi kommer bli rika! Skrek pojken glatt.- Ursäkta, vi? Sa Hedvig.- Ja, vi... Mumlade pojken. Om det inte varit för mig hade jag inte bytt sida och du hade inte hittat medaljongen.- Men jag hittade boken!- Kom igen nu din otacksamma bondtös. Pojken smällde till Hedvig i ansiktet.- Aj! Hedvig vred sig av smärta på marken. Pojken passade på att ta medaljongen och springa där ifrån. Hedvig reste sig snabbt upp och rusade efter.Hedvig visste inte hur länge hon hade sprungit. Pojken var borta med medaljongen, han var säkert hemma på sin gård nu. Hans föräldrar hyllade säkert honom för att ha hittat något så värdefullt.Plötsligt såg hon något som blänkte på marken. Hon plockade upp det.Hedvig drog sig efter andan. Det var medaljongen. Pojken måste ha tappat den när han sprang. Hedvig stoppade medaljongen i fickan och fortsatte gå. Den där medaljongen var nog vrd mycket pengar. Säkert tillräckligt för att hennes familj skulle få mat i ett år i alla fall. Om hon nu kom hem, det vill säga.Medaljongen skulle kanske få hennes far att förlåta henne, hindra honom från att slå henne. Hon log, men det var inget leende av äkta lycka. Det kändes tillgjort och konstigt, men ändå kände hon sig lite glad nu i alla fall.

__Kapitel 4 - Bäcken__
För första gången på flera dagar sken solen. Hedvig passade på tt tvätta sina kläder nere vid bäcken. Hon tog även själv ett dopp. Vattnet i bäcken var varmt och skönt. Hedvig tyckte det var härligt att äntligen bli lite ren.

Hon hade stannat här i säkert en timme. Det var nog dags att fortsätta gå. Hon steg upp ur bäcken och satte på sig kläderna. Vattnet rann ner från de dyblöta håret och kläderna var ännu blöta. Hon började gå men frös riktigt förskräckligt.Hon var dessutom hungrigare än någonsin. Till råga på allt började det plötsligt regna igen. Hedvig började springa och sökte efter skydd. Hon hittade en grotta en bit in i skogen och satte sig där.Hon kurade ihop sig i ett hörn för att hålla värmen. Hon letade i fickan, redo att fiska upp medljongen. Då slog det henne.Hon hade glömt medaljongen vid bäcken.Hedvig fick panik och sprang för sitt liv. Tillbaks till bäcken. Åskan mullrade högt och regnet öste ner. Det var inte så långt till bäcken men plötsligt så hittade Hedvig inte dit. Hon sprang bland träden och sökte efter bäckens porlande ljud.Efter en lång tid hittade hon bäcken, den såg ut precis som hon mindes den. Hon letade efter medaljongen på den mossbeklädda marken. Hon hittade den, bredvid en trästam. Hon andades ut av lättnad. Hon hade medaljongen i tryggt förvar igen. Hon såg också hur solen tittade fram bland träden. Även en vacker regnbåge reste sig på himlen. Det var ingen lång rengnperiod, truligt nog. Hedvig bestämde sig att det var dags att hitta något att äta. Hon letade lite i skogen efter svamp och bär. Hon visste inte riktigt vilka hon kunde äta eller vilka som var giftiga. Men hennes syster Eira - som älskade växter och djur - hade lärt henne att de som lyste i stark färg oftast var giftiga. Hon tog därför en lite diskret brun svamp och började äta på. Den smakade konstigt men hon antog att den inte var giftig. Hon hittade fler svampar som såg okej ut. Hon hade ätit många svampar men var ännu inte riktigt mätt. Hon behövde riktig mat. Kanske fanns det personer som var vänligare än kvinnan i staden. Men det tvivlade hon på. Alla hade nog med sig själva, ville knappast ha en fattig bondtös att försörja. Hedvig insåg att hon aldrig skulle hitta hem. Vad fanns det ens för mening med medaljongen då? Hon var på väg att kasta iväg den, när hon hörde någon ropa hennes namn.

__Kapitel 5 - Återseendet__
Hedvig hoppade till. Hade hon hört rätt? Var det hennes namn som ropades bland träden. Kunde det möjligen vara så att någon på gården letat efter henne - och hittat henne? Hedvig reste sig upp, överväldigad av glädje. Om hon bara kunde hitta röstens ägare, då kunde hon kanske komma hem!

Hon sprang som hon aldrig sprungit förut, säker på sitt mål. Rösten fortsatte att ropa hennes namn och hon följde bara ekot. Ett glädjerus fyllde hennes kropp från topp till tå, om hon skulle komma hem, då lovade hon att vara en lydig flicka. I alla fall mestadels av tiden. Vinden drog och slet i hennes hår, men hon fortsatte springa. Snabbare och snabbare. Bland rötter och mossa, träd och buskar. Sedan såg hon något. Ägaren till rösten, hon trodde knappt att det var sant! Kvinnan stod vänd med ryggen vänd bort från Hedvig, så hon kunde inte ursklija exakt vem det var, Troligen någon av hennes storasystrar, eller kanske hennes mamma.

Hon var beredd på att rusa fram, kasta sig i famnen, gråta av lättnad. Men så plötsligt... En liten flicka lunkade fram bland träden. Hennes kläder var trasiga och nederdelen av byxorna blöta, hon hade antagligen vadat i någon bäck. - Där är du ju Hedvig! Sa kvinnan och pustade lättat ut. Jag har letat överallt efter dig. Hon tog flickan i handen och de började gå. Troligen hade de inte äns sätt Hedvig där hon stod bland träden. Det var alltså inte henne kvinnan ropat på, utan sin dotter.

- Lika bra att göra sig hemmastad, mumlade Hedvig. Det här verkar bli mitt nya hem, tills vargarna äter upp mig. Hon somnade på den obekväma stenen där hon lagt sig ner.- Eira det är hon! Sa en kvinna. Hon var lång med rödbrunt hår.- Verkligen?! Är det verkligen hon Kristina! Sa den andra kvinnan, Eira, förvånat.- Ja, hennes hår är helt förstört, kläderna likaså. Men det är hon, jag är säker. - Hedvig! Eira grät glädjetårar och kramade om sin syster. - Va? Mumlade Hedvig som precis vaknat upp.- Hedvig, det är vi. Du är trygg.- Eira, Kristina! Nästan skrek Hedvig.- Kom så går vi hem, du måste berätta allt om ditt äventyr, sa Kristina.- Men är inte far arg på mig? Frågade Hedvig.- Nej, han är bara orolig...

__Kapitel 6 - Hemma igen__
När Hedvig äntligen skymtade gården kände hon hur ansiktet sprack upp i ett leende. Ett glädjerus for genom kroppen, ända ut i tåtopparna. Hon hoppade ur vagnen och sprang till huset.- Far! Far! skrek hon. Hedvigs pappa, som stod lutad över en sten utanför huset lyfte huvudet. - Hedvig! skrek han. Mycket riktigt fanns det inga tecken på ilska i hans röst. Snarare glädje, lättnad. Han lyfte upp Hedvig och snurrade runt henne i luften.Jag har saknat dig jätte mycket.De andra syskonen hade hört ljudet från vagnen och rusat ut ur huset. Alla 11 syskonen stod där - Eria och Kristina borträknade eftersom de var tvungna att sköta hand om hästarna efter turen - Och hennes mamma...I mammans ögon fanns inga tecken på glädje, bara irritation och ilska. Hennes pappa släppte hastigt ner henne på marken när han mötte moderns blick.- Så du är hemma igen? fräste hon. Himla skitunge, vart har du varit hela tiden?- Förlåt mor... sa Hedvig.- Du ska få smisk din olydiga jänta!Hedvigs mamma närmade sig med en stor, tjock pinne. Hedvig blundade hårt. Det här hade hänt henne förr, hon visste hur ont det gjorde...Hedvig var beredd på smärta, oförklarlig smärta. Hon väntade, två sekunder, tre... Inget hände. Hon vågade öppna ögonen igen. Hennes pappa hade tagit pinnen ur moderns hand och höll nu upp den så högt att hon inte kunde nå den.- Ge mig den! Fräste hon. Hon försökte hoppa för att nå den, men pinnen förblev oräckbar.- Du slår henne inte! Sa fadern. Hon har just kommit hem. Är smutsig och utsvulten, kall och törstig. - Hon ska lära sig att inte hitta på sådana hyss! Hon är bara till besvär, det vet du!Hedvig kom att tänka på medaljongen. Den låg kvar i hennes ficka. Hon fiskade upp den och höll upp den framför moderns ögon. - Här! Jag hittade den, sa hon. Det är äkta silver. Jag hoppas att det räcker till mat ett tag i alla fall.Sedan vände hon på klacken och sprang in i huset.Modern stod av gapande förvåning och betraktade medaljongen.- Hon har rätt, sa modern. Det är äkta silver...- Säg förlåt nu! Beodrade fadern. Den där medaljongen är värd mycket pengar. Det kommer räcka till att försörja gården ett tag framöver. Modern nickade och traskade till huset. Syskonen stod kvar på trappan, gapande av förvåning över konflikten som ägt rum framför deras ögon.

__Kapitel 7 - Lycka__
- Hedvig! Hedvig hörde moderns röst på andra sidan dörren. Hon skyndade sig att sätta fast dörrhaspen. Hon gick in i huset. Njöt av att ha kommit hem. Hon satte sig på den lilla soffan i det trånga köket och såg sig omkring. Huset var så litet att familjen knappt fick plats där på dagarna. Sovrummet låg intill. Där stod sängarna tätt intill varandra. Flera av barnen fick dela säng. Föräldrarna sov däremeot inte där. De sov uppe på loftet. Där uppe fick barnen inte vara. Hon öppnade ett fönster, det skramlade välbekant när trät slog i stenväggen utanför. Hon andades in hemma-luften. Det var ljuvligt. Hedvig kravlade sig ut ur det lilla fönstret och landade med en duns på marken utanför. Kvickt reste hon sig upp och rusade till ladugården, utan att hennes mamma fick syn på henne. Hon slog upp dörrarna. Djuren reste sig förvånat från höet de tuggade på. Hedvig skyndade sig att rusa fram till Berta, hennes get. Hon hade hittat den lilla kalven förra hösten och tagit hand om den. Så nu var den officiellt hennes. Hon lade armarna om Berta som gav ifrån sig ett glatt läte. - Jag har saknat dig, snyftade Hedvig. Hon kände sig lycklig nu. Visst, hon var arg på sin mor, men det spelade egentligen inte så stor roll. Huvudsaken var att hon var hemma. Hennes mor skulle dessutom troligen komma och be om ursäkt - av tvång från hennes far naturligtvis, men ändå. De skulle sälja medaljongen på marknaden. Någon rik skulle köpa den och betala bra. De skulle alltså kunna försörja familjen en tid framöver. - Hedvig! Hedvig hörde moderns gälla röst.

__Kapitel 8 - Slutet gott, allting gott__
Hedvig skyndade sig att lägga haspen på ladugårdsdörren. Hon tryckte sig mot dörren och andades tungt. På andra sidan hörde hon morderns röst. Hon ville be om ursäkt. Men nej - Hedvig skulle inte släppa in henne. Hon sjönk ner och satt sig med ryggen lutad mot dörren. Hon visste att hon grät för en småsak, hon hade blivit slagen massvis med gånger, hon var van. Men nu, efter att ha varit vilse i flera dagar. Hon förväntade sig inte precis ett varmt välkomnande från moderns sida, men not kunde hon väl sagt i alla fall?

- Hedvig, snälla släpp in mig. Modern suckade från andra sidan ladugårdsdörren. Hedvig kunde svura på att hon hörde några snyftningar. Tveksamt reste hon sig upp. Lyfte bort haspen och kikade ut genom dörren. Modern stod där, med rödmosigt ansikte och oro i blicken. - Sen när började du bry dig om vad jag tycker! Fräste Hedvig. Jag är ju bara en av ungarna, den lataste och magraste dessutom. Du har rätt, ingen vill ha mig! Jag har förstått de. Hedvig gjorde sig beredd på att få en knytnäve i ansiktet, i alla fall ett slag på armen. - Men nej, tvärtom. Modern kramade henne! - Vad var det där om? Sa Hedvig förvånat. - Jag älskar dig, det vet du. Jag må ha många barn, men jag älskar dem alla.